A közelmúltban tizenegy vasárnapot töltöttem a Kaliforniai Pioneer kisvárosának evangélikus közösségében. Unokanővéremék Vágó Boriska és István Amerikában is tartják hitüket, és mint jó evangélikusok, minden vasárnap templomba járnak.
A templom lakóhelyükhöz mintegy fél órai útra van, autóval. Már az úton jól látható tábla jelzi, hogy itt evangélikus templom van!. Szükség is van erre, mert a magamfajta templomhoz szokott ember, bizony többnyire csak ebből tudja meg, hogy ez az épület templom. Én inkább imaháznak mondanám.
Kívülről nézve csak az épületen elhelyezett keresztből lehet következtetni arra, hogy egyházi célt szolgáló épület lehet. Belül is az egyszerűség, már-már a puritánság jellemzi.
Na de a kollektíva! A gyülekezet tagjait hihetetlen kedvesség, barátságosság, és legfőképpen szeretetteljesség élteti. Ezeket az érzelmeket hangos szóval is kifejezik, megmutatják. Már az első napon éreztették velem, mennyire örülnek jelenlétemnek. Őszintén mondom, boldog vasárnapokat töltöttem ebben a közösségben.
Szertartásaikat a miénktől eltérő szabadság uralja. Fél tizenegykor van a nagy Istentisztelet . Nincs hívó harangszó. Bejön a pásztor, és az un.oltár előtt állva, szabad beszélgetést kezdeményez a hívekkel. A téma, az elmúlt hét bármilyen eseménye lehet. Például olvasott e valaki olyant, ami megérintette, akár vicces is lehet. Így aztán megesik, hogy egyik percben nevet a gyülekezet, a másikban sír, mert eltávozott valakinek a szeretettje.
A kereszt és a Harang jelzi: itt egy templom áll
![](https://scontent-vie1-1.xx.fbcdn.net/v/t1.0-9/p720x720/36040990_2087599974811339_6046469845665447936_o.jpg?_nc_cat=0&oh=950ebcfb8f56a1395e0f69cb1e8e80e0&oe=5BA8497F)
A beszélgetést énekkar vezeti át az áhitatba.
Egy gyüleketi tag felolvassa a kijelölt igét a bibliából, egy pedig liturgiát mond
énekelve, amire a gyülekezet hangosan válaszol.
Ezek után a pásztor az oltárhoz áll, megszólaltatják a harangot, éppen tizenkettőt – egyoldalon ütve. A tizenkét ütés Jézus tanítványaira utal, emlékeztet.
Majd kezdődik az igehirdetés. Minden vasárnap van urvacsora-vétel.
Kis eldobható pohárkákba előre kitöltik a bort, egypár pohárkába üdítőt( van aki nem issza meg a bort) .
Érdekesség itt az is, hogy a pásztor előre felszentel két civil személyt, akik segédkeznek az urvacsoránál. Ilyenről eddig még nem hallottam.
Perselypénzt szednek, de ez általában csekk, konkrétan pénzt csak én adtam. Az úrtól tanult imdáságot mi hárman mindig magyarul mondtuk, ami nagyon tetszett a gyülekezetnek. Az utolsó éneket csak akkor kezdték, amikor befejeztük imánkat.
![](https://scontent-vie1-1.xx.fbcdn.net/v/t1.0-9/q83/p843x403/36063483_2087602798144390_7644227151843033088_o.jpg?_nc_cat=0&oh=332475f532ec7bf309d9ec7f3fb61238&oe=5BE54C3F)
Magyarul kicsit tovább tart, mint angolul imádkozva.
Az Istentisztelet végén a pásztor itt is köszönti kézfogással a híveket. Én próbáltam tanítani, hogy mondja magyarul a mi köszönésünket, de bevallom kudarcot vallottam. A tisztelendő asszony képtelen volt megtanulni, “ Erős vár a mi Istenünk “ ! köszöntésünket.
Hír voltam az újságban
Egyéb szokások: Minden vasárnap kávézni, teázni lehet az imaház társalgójában, ahol közösségi életük zajlik. Minden hónap első vasárnapján pedig közös ebéden maradnak, amelyre az ebédet maguk viszik, egy nagy asztalra helyezik, és bárki azt eszik, amihez kedve van. Legnagyobb sikere a magyar ételeknek van, Boriska örömére. Egyszer sem marad az edényébe egy falat sem.
Ott létem alatti boldogságuk, hogy Kelly testvér olyan fénytechnikát alkalmazott a keresztre, amellyel a Golgota hatást érte el. A FÉNY és ÁRNYÉKA.
Köszönöm Istennek, hogy itt lehettem. Drága Boriskám! Isten látja tetteinket, és jutalmaz érte minket. Szeretlek...